Dialog och demokratiprocessen



PBL föreskriver kommunerna att hålla en dialog med allmänheten och med berörda sakägare i synnerhet inför nya exploateringaprojekt. Detta är ett nödvändigt steg i den demokratiska processen eftersom kommunernas planmonopol är väldigt starkt i Sverige. Alltså krävs en engagerad allmänhet för att demokratin ska fungera.

I planarbetet kring Solbjer menar vi att den inte gjort detta, trots att projektledaren varje gång vi träffas är noggrann med att påpeka hur många dialogmöten vi har haft. Anledningen är att det inte funnits någon dialog varken på dessa mötet eller mellan dem. Det har i princip varit informationsmöten från kommunens sida. BRF Djingis Khan har sedan starten av processen hävdat ett antal punkter som varken beaktats eller bemöts. Samtliga dessa kommenterar vi i denna skrivelse..

Dialogen (eller bristen på den)


Flera av dialogmötena har bestått av gruppvisa diskussioner kring stationer där man tagit upp vissa sakfrågor. Ingenting av det som har diskuterats verkar ha dokumenterats av kommunen. Det enda som man tar till sig är det som kommer in skriftligen och då endast i form av renskrivning av postIT-lappar.

Under hela processen har projektledaren hävdat att ”det tar vi sedan, det finns gott om tid för dialog” utan att vi har haft möjlighet att få svar på några frågor. Till en början trodde vi på detta men allt eftersom mötena och tiden passerade och ingenting i planerna ändrades till det bättre, ur vår synvinkel, så insåg vi att detta var bara ett sätt att förhala vårt inflytande i processen till en punkt där vi inte längre hade något inflytande. Skickligt men synnerligen otrevligt och manipulativt. Alternativet är ren inkompetens och det misstänker vi att det inte handlar om i det här fallet eftersom det är en projektledare med erfarenhet från liknande projekt.



Exempel på hur dialogen inte har fungerat

Ett tydligt exempel på hur man undviker dialog är upplägget på senaste mötet, samrådsmötet för detaljplanen som hölls på vita huset i januari i år. Av de 2,5 timmarna som vi hade tidsatt för mötet så använde man 2 till genomgång av saker som vi i princip redan kände till. Däribland en historisk genomgång av planernas utveckling. Frågor hänvisades till frågestunden på slutet. När tiden gått ut avbröt moderatorn diskussionen utan att vi fick tillfälle att diskutera en rad viktiga frågor. Visst kunde vi ha avbrutit genomgången och krävt att få svar på våra frågor omedelbart men vi kunde faktiskt inte föreställa oss att vi inte heller under detta möte skulle få möjlighet till en ordentlig diskussion. Utan bara ytterligare information om att våra synpunkter inte bemöts, vilket man faktiskt i princip sa rätt ut, både politiker och handläggare. Kommentarer i still med att ’Vi har visst lyssnat på er men vi håller inte med er” utan vidare förklaringar om varför inger inget större förtroende för att den demokratiska processen fungerar.

Ett annat exempel är att vi från första mötet i maj 2011 velat diskutera disponeringen av, eller frånvaron av, grönområden i Solbjer. Projektledaren föreslog efter detta möte att vi skulle ha en särskild dialog om dessa frågor. Denna har vi efterfrågat genom hela processen. Till slut kom en workshop, men denna berörde inte Solbjer nämnvärt (eftersom ingen av de berörda planartkitekterna var närvarande) utan hela Brunnshög. Dessutom handlade workshoppen framför allt om att kommunen skulle få information om hur man nyttjade befintliga grönområden och de generella rörelsemönstren.



Brister i demokratin

Vi har vid så gott som varje tillfälle ställt frågor om varför man planerar som man gör och hur man kan avvika så radikalt från befintlig bebyggelse utan att få någon förklaring. Anledningen har vi funderat mycket över och kan i princip bara komma fram till att man behöver få in ordentligt med pengar från exploatörerna.

Det hade varit mycket ärligare om man från början hade hävdat att här finns inte mycket att diskutera vare sig vad det gäller detaljplanen för Solbjer, spårvägen eller Brunnshög i största allmänhet, eftersom detta verkar vara sanningen. Det hade sparat väldigt mycket energi, frustration och irritation från berörda sakägares sida. Nu upplever vi att allmänhetens åsikter närmast är besvärligt grus i maskineriet. I stort så åsidosätter kommunen den demokratiska processen genom att upprätthålla skenet av en dialog medan men kör på som om våra åsikter inte kommit in.

Sammantaget får detta oss att ifrågasätta om Lunds kommun insett det ansvar man har för att dialog och den demokratiska processen fungerar under ett så starkt planmonopol som kommunerna gör idag. Vi anser inte att man gör sitt jobb i fall som dessa.

.